Hej, jeg hedder Bonnie Arnold og producerede Sådan træner du din drage.
Chris Sanders. Jeg er en af forfatterne/instruktørerne
- bag Sådan træner du din drage. - Og jeg hedder Dean DeBlois
og er den anden forfatter/instruktør.
For de af jer, som ikke ved det, så udsprang hele denne verden
faktisk af den britiske forfatter Cressida Cowells fantasi,
- for hun skrev en bog af samme navn. - Ved I hvad?
Vi glemte at nævne noget.
Den lille drage i titelsekvensen.
- Åh, ja. - Det var noget, Craig Ring
fandt en løsning på. For vi prøver altid at specialfremstille titlerne,
og hans løsning, som jeg synes, var genial, var at få Tandløs til
at flyve gennem stjernerne, når DreamWorks-titlen dukkede op.
Og det er diskret nok til, at mange folk overser det.
Jeg elsker åbningsscenen med Pierre-Olivier Vincents
med... Bersærk med alle lysene og tårnene.
Ja.
Sekvensen er interessant, for da Chris og jeg begyndte at arbejde
på filmen, var der allerede en lignende sekvens på plads
i den eksisterende version af filmen,
og det var det øjeblik, som vi virkelig kunne lide.
Det var en god måde at starte filmen på, med et stort, spændende slag,
og centreret om en knægt, som bare nød det hele.
Jeg synes, det lykkedes jer at justere
Hikke-fortællingen, så han fortælle historien her,
og man ser det fra hans synspunkt.
Ja, selve fortællingen er interessant,
for vi viste sekvensen et par gange uden dialog,
og dialogen blev tilføjet senere.
Men vi...
Vi måtte til sidst holde fast ved det, for hvad i alverden?
Det er forvirrende... Vi var vant til det, for vi havde læst bøgerne,
så vi var klar, men for folk, som først lige var blevet præsenteret
for det hele, for vikinger og drager, som slås, er det lidt...
- Jeg tror... ...mere end man kan forklare
- alene med billeder. - Jeg tror, det var den mest
indviklede sekvens i hele filmen.
Det tog længst tid at færdiggøre alle delene.
Ja, det var sekvensen, som aldrig ville få ende.
Det var en af de første, vi gik i gang med,
og det må være den sidste, vi lavede færdig,
for den blev konstant ændret.
Man introducerer det hele. Man introducerer alle figurerne,
alle dragerne. Det er mørkt.
Der er mange effekter. Der er mange historier at etablere.
Og det er faktisk en stor... Jeg mener, i alle...
Hvis man ser på hele filmen,
så er sekvensen faktisk en miksning-succes.
Og jeg har altid værdsat miksning,
men det var først, da Gary Rizzo og hans folk gik i gang med det her
og virkelig forsøgte at finde en balance mellem fortællingen,
effekterne, musikken og dialogen,
som aldrig var faldet helt på plads,
før vi tog op til Skywalker Ranch
sammen med Jon Null, Gary Rizzo,
- og Randy Thom... - Og Randy Thom.
- De var dygtige til at mikse. - Korrekt.
Det var dem, som til sidst fik det gjort færdigt.
Det er ikke engang rigtig et miks her, men næsten en henvisende lyd,
for med effekterne, musikken og dialogen
må forskellige ting være i forgrunden i forskellig rækkefølge.
Det er en skøn tætpakket sekvens for en tegnefilm.
Det er forfriskende at have et stort slag.
Og belysningen. Jeg synes, belysningen er
- så enestående for animation. - Åh, ja.
- Ja, det er den. - I kan måske tale lidt
om Roger Deakins og hans arbejde med skyggerne og hvordan...
Det er sandt. For jer, som ikke ved det,
bad vi Roger Deakins holde et par foredrag for os,
og måske endda en workshop om belysning, for vi er store fans
af hans belysning og filmkunst. Og til vores glæde og overraskelse
blev han under hele projektet.
Og sekvensen her er et godt sted at begynde at tale om,
hvad han tilføjede. Han bruger en slags Jarhead-belysning
under det hele, som minder meget
om nogle af de kampsekvenser.
Især den scene, der kommer nu,
hvor Gorbert skal til at løbe ud af sin smedje,
og han vil vifte med øksen i luften,
og han støder til slaget. Især den optagelse
er en, som alle skal se, for den, tror jeg,
har noget af den flottest belysning i hele sekvensen.
Og meget ualmindelig for en tegnefilm.
Sekvensen er også et fantastisk bevis på
vores utrolig dygtige effekt-afdeling,
som for Chris og mig, som kommer fra klassisk animation...
...var en fornøjelse...
Vi blev altid pjankede, hver gang de viste os en eksplosion
eller en vanvittig effekt, som de arbejdede med,
for de er ikke alene utrolig dygtige, men i 3D...
Undskyld... Computeranimation egner sig til mange detaljer,
og man kan få ret storslåede effekter.
En hyldest til Matt Baer,
- som var supervisor. - Her. Det er optagelsen.
Lige der.
- Af Hikke, som kommer løbende. - Ja, af Gorbert.
- Gorbert, som går, undskyld. - Den er fantastisk.
Den berømte optagelse. Ikke, gutter?
- Ja. Meget arbejde i hånden der. - Det var en... Den slags ting
virker så ligetil, men er så komplicerede i CG-animation.
Ja.
Noget, som virkelig tiltrak Chris og mig ved projektet,
var tanken om, at det var en dragefilm,
som ikke kun havde én drage. Den havde forskellige racer.
Så vi så chancen for at kunne give forskellige personligheder,
egenskaber og former for ild til samtlige drager.
Og det gjorde virkelig filmen enestående.
Og potentialet til det lå virkelig hos dragerne, tror jeg.
Så det her er vores første introduktion til de forskellige typer.
Alt sammen inden for konteksten af Hikkes ambitioner,
for han ved, at hvis han kan overmande dragen, vil han få sin plads
i vikingesamfundet.
Og selvfølgelig har han kig på den største og slemmeste...
Måske ikke den største, men helt sikkert den slemmeste.
Den, som de ikke har set.
Ja, den her kaldes Monster Mareridt.
Og Havblik, Hikkes far, kommer og redder dagen.
I hierarkiet er Monster Mareridt forbeholdt
de bedste og sejeste vikinger, som kan gå i lag med den,
for mht. Personlighed er den tyren i ringen.
Han er en showman, og han elsker at kæmpe mand mod mand,
og han elsker mængdens smiger.
Her finder vi ud af, at Hikke er Havbliks søn.
Og han har virkelig lavet ged i det.
Vi antyder en baggrund, hvor hver gang Hikke er på færden,
sker der noget skrækkeligt. Og stakkels Havblik ender i midten.
Da vi første gang talte med Gerard Butler om figurerne,
tænkte vi: "Hvordan kan man sondre mellem medfølelse
for en, som er leder for vikingeklanen,
og som har et stort ansvar,
og en far, som holder af sin søn,
men konstant må tackle, at sønnen ikke hører efter,
og at han er samfundets forbandelse? Og Gerard fordybede sig i det."
Det fantastiske ved ham er, at han gransker sine figurer,
og vil kende motivationen og forstå alle...
...personlighedernes diskrete facetter.
Dean og jeg startede vores samarbejde med Gerard
med en... cirka to timer lang telefonsamtale.
Et telefonmøde vi holdt en lørdag morgen, hvor vi talte om,
hvordan vi kunne få publikum til at forstå, at fyren her
ikke er todimensional, men har en grund til, at han er så hård
ved alle omkring sig.
Men han har en svaghed for Hikke og elsker han virkelig.
- På sin egen måde. - Ja, det er forståeligt.
Han er ikke bare... Ja. Ikke bare...
Han er ikke bare vred, for...
- Det vil sige hidsig. - Bare fordi.
Selvom om filmen synes at være en historie og en dreng og hans kæledyr,
hans meget farlige kæledyr, så startede det som en far/søn-historie,
og det er... undertonen i det hele.
To figurer, som er meget forskellige,
og de... Det er oplevelsen af en søn, som prøver at leve op til
sin meget strenge fars forventninger.
Og ved at blive venner og hænge ud med fjender,
ødelægger han ikke kun forholdet til sin far,
men det er i sidste ende også det, som gør det godt igen.
Ja, og det er interessant. Den samme samtale blev ført
i forbindelse med en anden scene, som snart kommer,
hvor Havblik og Gorbert får sig en fortrolig sludder,
efter alle er ved at forlade salen.
Han og Gorbert har en fortrolig sludder om Hikke,
og scenen udsprang af den samme samtale,
som vi havde over telefonen, hvor han igen
leder efter en anden dimension i rollen,
og det er meget vigtigt for ham, at han har en fortrolig ven,
som han kan åbne op over for og tale med.
Det gode var, at Craig Ferguson, som lægger stemme til Gorbert,
og Gerard Butler, som lægger stemme til Havblik,
rent faktisk var venner og kendte hinanden.
Og jeg tror, man kan mærke i den her scene, at de...
Man tror virkelig på, at de har kendt hinanden længe.
Og det er alle tiders, for vi i begyndelsen
var vi ikke sikre på, hvilket forhold Hikke og Havblik
skulle have. Og det udviklede sig langsomt, som vi skrev manus.
Og jeg kan godt lide scenen her, for den slår det fast.
Når først scenen er slut, forstå vi, at alt,
hvad Havblik gør, kommer fra gode bagtanker.
At han virkelig er bange for, at hans søn vil blive dræbt,
hvis han slipper ud for mange gange.
Når først man slår det fast, kan man gå videre med de andre ting.
Jeg kan godt lide at...
Et andet af de valg, I som instruktører måtte træffe,
var valget af musik til scenen. Der er ingen.
Jeg mener...
Ja, faktisk var det lavet sådan,
at der var musik til alt det her, men det er en af de
beslutninger, som bliver taget på miksestadiet.
Og især Randy Thom
havde et godt argument
for ikke at have musik til det hele,
for man har brug for en pause nu og da.
Og det gjorde musikken til sidst langt mere effektiv
blot at lade ørerne hvile og suge rummets stemning til sig.
Så kommer der et intenst tidspunkt sidst i scenen.
Ja, musikken er der altid til at intensivere stemningen,
men der er et par steder, hvor det at fjerne musikken bevirkede,
at scenen blev mere alvorlig, og det her var et af dem.
Og det var et svært valg, for John Powell
gjorde et fantastisk stykke arbejde med musikken.
Ja, det var ikke let at fjerne det.
Det er et eksempel på, hvordan Roger Deakins virkelig gav filmen
en stemningsfornemmelse.
Og da vi holdt det første møde, havde han en række billeder
fra sit eget personlige bibliotek,
og vi talte om, hvordan man får fornemmelsen af
en diset skov, som var nærmest gennemblødt af fugtighed,
og som gav en blødt lyd... når man trådte på jorden.
Der skabes så meget stemning med scener som den her i filmen,
som bestemmer et tidspunkt og et sted på en meget diskret måde.
Og det adskiller sig fra mange tegnefilm, som jeg har set.
Og som et konceptbevis, var det en af...
Jeg tror, det var den første scene eller sekvens i hele filmen,
som udelukkende var animeret.
Der er altid et tidspunkt, hvor man ved, man undergraver historien...
Der er et bestemt tidspunkt, som virkelig er kernen i det hele.
Og man kan have meget vished i det øjeblik.
Når man begynder at skabe figurerne, ved man, at uanset hvad
vil det her øjeblik finde sted.
Og for os var det det her.
I filmen her vidste vi, han ville finde en drage i skoven,
og det ville afprøve, og han kunne leve op til sin skæbne
som en viking, og det er en personlig fiasko, for selvfølgelig kan han ikke.
I alle film, som vi har arbejdet med, er der altid et øjeblik,
hvor cementen størkner først, og man kan opbygge alt omkring det.
Ja, der er den første teltpæl. Den første teltpæl.
Der er en scenen...
og gid vi havde talt om den, mens det skete...
Men den repræsenterer det held i uheld, som opstår
engang imellem i animation. Det er en scene, hvor vi panorerer fra venstre,
eller fra højre mod venstre. Vi bevæger kameraet fra venstre side.
Vi bevæger os hen over Tandløs' krop, og der er et øjeblik,
hvor Tandløs' vinge er i forgrunden og skjuler hans øje.
Og den optagelse var blevet vist til os,
hvor vi panorer op langs dragen, fordi vi skal ende...
Kameraet skal slutte ved hans øje.
Og vi havde set det flere gange, og det fungerede godt.
Men så så vi det engang under en forevisning i biografen,
og det var en fejl, som var blevet begået, men aldrig blevet rettet.
Men det var en optagelse, hvor man panorerer forbi dragens øje,
øjet er lukket. Og som vingen passerer foran dens øje,
skifter det til et åbent øje.
Det var bare en af de spøgelsesagtige, underlige effekter,
som man ikke kunne have planlagt, en af den slags ting, som sker.
Og vi så det og elskede det og sagde: "lh, ved du hvad,
gå tilbage og lav det sådan der."
Det sværeste ved, at den her scene blev først færdig,
er, at den havde flest...
Alle ville vende tilbage og forbedre alt til sidst.
Men vi havde ikke rigtig... Men tiden løb ud.
- Men den er fantastisk, som den er. - Ja.
Det er en god pointe. Når man taler om at lave de her film,
så er det eneste, man ikke kan lave mere af, tid.
Man har en vis periode til at få tingene gjort, og så er det slut.
De bliver aldrig færdige. De bliver bare udsendt.
Det bliver bare glemt eller... ja, eller udsendt.
Jeg ved ikke hvorfor,
men jeg elsker strukturerne og overfladerne i netop den her sekvens.
- De er fantastiske. - Jeg elsker, at de taler sammen her.
Det er en af de gange, mener jeg, hvor vi optog Gerard Butler
og Jay Baruchel, som lægger stemmer til Hikke, sammen, ikke?
Og forsøgte at få dem til at tale sammen.
Det var en af de sjældne gange, hvor de begge
var på det samme sted. Faktisk mødtes Jay, Gerard og Craig Ferguson
i New York
til en række optagelser i løbet af to dage, som var...
Vi kunne nå alle større punkter i deres forhold.
Det forbedrede virkelig deres optræden.
- Ja. - Synes du ikke?
Ja, en af de ting, man ikke ser ofte i animation
er spontanitet, og det er lidt...
Det er filmkunstens smeltedigel, men hvad man ender med
ved at have begge skuespillere i båsen,
er, at de kan tale hen over hinandens replikker,
og de kan tolke deres eget materiale, som vi skriver det,
så det føles mere levende, ægte og henkastet.
Det er altid et logistisk mareridt at få det til at lykkes,
men med den her film gav det os fantastiske optagelser
med Gerard, Craig og Jay.
Og America optog faktisk sammen med Jay et par gange,
- og det var fantastisk. - Ja.
Jeg elsker lyden... inde på værelset. Det giver ekko...
Det her er endnu et eksempel på Rogers indvirkning,
men også vores ønske om at få en fornemmelse af stedet.
Og det var skam vanskeligt,
men vi vidste, vi ikke havde råd til regn, for det er virkelig svært.
Og især at spille med vandpytter.
Men vi tænkte: "Hvad nu hvis det føles, som om det lige har været uvejr?"
Så vi gav alt et lag regnvand,
og det giver en fornemmelsen af den nordiske atmosfære
og får en til at føle, at man er der.
De små tilføjelser giver virkelig noget ekstra,
og man kan næsten dufte luften og mærke fugten.
Det får det også til at virke som den virkelige verden.
- Absolut. - Det får det til at virke...
...ja, ideen med at uvejret lige har passeret.
Det gode ved Rogers samarbejde er,
at han etablerede de ting, som du beskrev før.
Han gav os en masse billeder, og det skønne ved vores folk...
Craig Ring, supervisor for visuelle effekter,
Kathy Altieri og alle filmens belysnings-folk...
- De får det til at se fantastisk ud. - Ja, flot...
En stort tak til Craig Ring og Kathy Altieri,
for de kunne løse problemerne,
da vi ikke havde meget tid eller mange ressourcer til det.
Så det her... Især den her sekvens,
er en slags mirakel guidet af dem.
Det var noget af det sidste, som blev færdigt.
Faktisk næsten en af de sidste sekvenser.
Det var en af de sidste. Noget interessant ved historien
er generelt, at vi helt sikkert tidligere har haft en akt nummer to,
som har føltes lidt tom, og man gør sit bedste for at få mere kød på den
og få det til at virke, som om man har en fuldt
tætpakket andet akt, men med den her film var det modsat.
Vi havde en andet akt med så mange forskellige ting,
vi hele tiden kunne lave, at det mere var
som at være en slags færdselsbetjent
og sørge for, at det rigtige kom igennem,
og at vi stoppede de forkerte ting og den slags.
Og at få mulighed for at lave den her træningssekvens
i anden akt var fantastisk ud fra et historiesynspunkt.
Det er noget, som for både Dean og mig
har været fuldkommen enestående inden for animation,
i det mindste med de film, vi har arbejdet med.
En af grundene til, at vi gemte træningsdagene til sidst,
var, at vi vidste... de ville være svære,
fordi vi var fuldt optaget af at løse Hikkes historie.
Og en del af vores tilgang til den her historie
var virkelig at få Hikke i forgrunden,
og gøre hans forhold til sin far og til Tandløs
så motiverende og fuldt af følelser, som vi kunne få det.
Og det efterlod mange af de andre figurer
i baggrunden i en længere periode.
Det er interessant, for vi havde nogle fantastiske
stemmetalenter, men vi havde ikke store roller
at give dem. Det er virkelig pinligt.
Kristen Wiig, T.J. Miller, Christopher Mintz-Plasse, Jonah Hill,
de spillede alle fanatiske biroller.
Og når man hører dem, er det både sjovt og morsomt og...
De accepterede pænt alt, hvad vi havde skrevet,
og lirede det bare af.
- Og det så godt ud. - De kunne give os flere
minutters materiale til en replik,
så de var med til at definere de roller i den korte periode,
som de var på lærredet.
Især meget af Hikke er bestemt ved, hvordan han...
Børnene er næsten et mikrokosmos af landsbyen.
Og at de ikke accepterer ham,
og han så bliver accepteret, er skønt... det er en anden historie,
et rart subplot i historien.
En af de ting i historien, som ikke behøver meget hjælp,
og dog er meget tilfredsstillende. Det her er en... Okay.
Jeg elsker den lille bid der.
Det var et rart billede, som siger langt mere
end en dialog kunne have gjort.
- At halen forsvandt? - Ja, det er en af de ting,
som vi... Inden for animation leder man altid efter en chance
for at lade en figur være tavs, især når det er indlysende.
Det er et tidspunkt, hvor man kunne bruge bogen
- til en rigtig god effekt. - Det er en af de ting...
...endnu en ting, som I gjorde...
I gik tilbage og fjernede noget af dialogen, da vi indså,
at nogle af billederne kom...
Vi begyndte at se dem og indså, det var unødvendigt.
Det hele behøvede ikke konstant at blive forklaret.
Det rare ved venskabet, det hemmelige venskab i skoven,
som han udvikler med Tandløs, er, at det kan ses uden dialog.
Og noget, som Chris og jeg har opdaget ved at arbejde med andre film...
Vi indså ad erfaringens vej, at man har brug for de tidspunkter,
hvor man gør plads til musik
og stilhed, generelt.
Det føles rigtigt i den her film, fordi alt andet er så voldsomt.
Det er værd at bemærke, at en stor del af Hikkes fysiske optræden
kommer fra en af vores animatorer, som er utroligt dygtig
til den slags ting.
Der er en god scene, hvor han og Astrid er alene,
og hun skubber bogen hen til ham, og så...
Her. Hun skubber bogen hen til ham, og så går hun. Lige her.
Jeg tror mange... Der er mange, som virkelig elsker animation,
som ved det her, men mange gør ikke, nemlig at stemmen
kommer fra skuespilleren, Jay Baruchel,
men den fysiske optræden kommer fra animatoren,
og de folk, mænd og kvinder,
som animerer hans figur.
Og vi filmer meget videomateriale som henvisning,
så de f. Eks. Kan se nogle af Jay Baruchels manerer.
- Ja. - Og Hikke minder mig meget
- om Jay. - Det er en vidunderlig fusion
mellem Jays stemme og Jays fysiske tilstedeværelse,
men også Jakobs naturlige evne til at skabe de forlegne øjeblikke.
De sidder bestemt der, animatorer som Jakob sidder
og ser sig selv i spejlet og spiller rollen.
Bogen her kom sent med i filmen.
I begyndelsen mente vi ikke, vi behøvede den,
men det var også et ønske om at udvide verden
og antyde, at der er flere drager end dem, vi kender fra filmen.
Og da vi indsatte bogen, indså vi,
at det havde et fedt anstrøg af en spøgelseshistorie.
Og det virker. Det er faktisk meget effektivt
til i at fortsætte det mysterium og den lærdom, som omgiver Natskyggen.
Hikke skræmmer nærmest sig selv.
Noget andet, som er rart ved den her blanke side sammen
med den flotte musik, man hører, når han åbner den...
Det understøtter virkelig dragemytologien.
Noget, som jeg fra starten af følte, vi måtte have mere af,
var vikinger i både.
Det var sært, at de var vikinger,
som levede en mere eller mindre landlig tilværelse,
opdrættede får og levede på en ø.
Ingen satte sig i både og sejlede rundt, så det var rart at få dem
væk fra øen i ikoniske vikingebåde og sejle af sted på eventyr.
Jeg vil lige nævne igen, hvor svære
nogle af de ting, som vi tager for givet, såsom vand og tåge
og den slags ting, er at lave i CG-animation.
Vores folk var fantastiske.
Nogle gange er det meget kontraintuitivt, fordi man tror,
at de dyreste effekter må være sådan noget,
hvor der er en kæmpe eksplosion og flammer.
Og de er relativt simple
i forhold til interaktion med vand.
Alene det at have en båd i vand er meget vanskeligt,
men at sprænge et hus i luften, er ikke så slemt.
Det er også sjovt, for når man gør, hvad vi gør,
er man så engageret i historien, at man ikke tænker på de ting,
men man ved, at man står over for noget svært,
når nogen begynder at sige: "Er det mudder?"
Og du siger: "Det er mudder." Og de siger:
"Træder de i mudderet?"
Du tænker: "Nærmer jeg mig noget, jeg burde holde mig fra?"
Den Dødbringende Flakser, som vi ser lige nu,
er nok min yndlingsdrage mht. Udseende og...
...farverne, og den er den mest fugleagtige.
- Den er sjov, og ilden er flot. - En anden ting,
som jeg kan lide her, er, hvor meget den fortæller om Astrid.
Hun er en figur, som jeg ikke synes, vi taler nok om,
og jeg synes, hun endte med at være... så smuk.
Hun er en stærk og intelligent figur.
Af alle børnene, teenagerne, besluttede vi, at hun skulle være
den dygtigste og den, der var mest seriøs, mht. Hvad hun gjorde.
De ældre er ikke helt så seriøse,
men hun var meget seriøs. Vi havde en baggrundshistorie, som vi skrev
for længe siden, som forklarede, hvor de fleste børn stod,
men hun havde haft en seriøsitet lige siden hun var lille.
Alt, hun ville, var at kæmpe mod drager.
Hun er også den hårdeste nød at knække, for teenagerne
skal efterligne den ældre generation,
og de gør alt det, der forventes af dem,
og de bliver ved med at tro, at drager skal slagtes,
og at kampen fortsætter... Og hun er på forkant med alt det.
Hun tror på det med liv og sjæl. Så at hun bliver den første,
som skifter mening, da hun får en tur på Tandløs
og vises en anden side af dragerne,
indikerer, at... forandring er mulig.
America Ferrera lægger stemme til Astrid,
og jeg elsker den måde, hun har gjort det på.
Ja, hun er dygtig, og hendes stemme er også god.
Det er en god kontrast til hendes sejhed.
Det er begyndelsen til et forbudt venskab,
som er den første af tre sekvenser, vi kunne lave uden dialog.
Hikke siger kun en lille smule helt i begyndelsen.
Men i resten af det kunne vi helt fjerne det.
Og sekvensen varer mere end fem minutter.
Jeg var en af nejsigerne, som ikke mente, vi kunne bære
fem minutter med kun... midt i filmen,
men jeg tog fejl, da man kan se, hvor pragtfuld animationen er
og følelserne i historien her...
Noget, som vi gerne taler om, når det gælder fremstillingen af Tandløs,
er de behov, som vi havde. I bogen var Tandløs
en drage på størrelse med en leguan.
Men vi skulle bruge en, som Hikke kunne
kravle op på og flyve på. Han skulle også være bister.
Så en del af hans udseende er meget truende.
Men indbygget i ham er evnen til at udtrykke følelser og være blid,
som filmen udspiller sig. Han måtte have alle de faktorer,
og han fik også indbygget en lidt pattedyragtig egenskab,
som er baseret på et foto af en sort panter, som vi havde set.
Han har også skællene i nakken, som er ører,
og de kan vise følelser og nysgerrighed,
og når de ligger ned, er de truende.
For os var det noget, der ikke var diskussion om,
for uanset hvordan folk mener, en drage skulle se ud,
eller hvad en drage burde have, vidste vi, han måtte have
nogle kæmpe ører. Det er ikke rigtige ører.
Teknisk set er de forstørrede skæl,
og han har en række rundt om hovedet.
Men uden de kæmpe store ører, kan man ikke helt forstå,
hvad han føler, og hvad hans mentale tilstand er.
Chris, jeg ved, at du tegnede mange af skitserne
til den her sekvens, men jeg ved også, at Tom Owens havde lavet nogle før,
endnu en af vores fantastiske tegnere...
Han tegnede det her, hvor maden gylpes op.
Og det var sjovt fra begyndelsen.
Gabe Hordos, som er Tandløs' superviserende animator,
overførte faktisk meget af sin kat til Tandløs' opførsel.
Så folk, som ser animationen her,
ser ofte dele af deres egen kats opførsel.
Han vidste ikke, han var et kattemenneske, før filmen startede,
og han adopterede en.
Så meget af den opførsel finder vej ind i ting...
...som Tandløs' opførsel og hans udtryk.
Jeg ved ikke, om man kan se det, men her, hvor han ser fuglen
flyve væk, skal man se, at han er misundelig over,
at den kan flyve, og at han ikke kan.
Meget af det fandt Tron, Alessandro Carloni og jeg selv på
i vores klipperum.
Vi udarbejdede, hvordan det hele skulle trævles op.
Og vi optog sjovt nok hele det møde på video.
Vi gav kameraet til klipperen og sagde:
"Film mødet, hvis der nu sker noget."
Og på det møde fandt vi mere eller mindre på alt, hvad der skete
- i den sekvens. - Jeg kan huske,
jeg var i forevisningslokalet, da Gabe viste dig
nogle af prøveoptagelserne til den her sekvens.
Det var så fantastisk, hvordan animationen af Tandløs kunne se ud.
Ja, det er vigtig at bemærke, at det fleste ting, som Tandløs gør
i den her sekvens, er han ikke skabt til at gøre.
Derfor var de nødt til at lave ham om, og der er mange folk
i figureffekt-afdelingen, som måtte vende tilbage og fikse det,
og du ved...
Og hvis man bøjer ham for meget,
bugter hans krop sig og den slags.
Der er især en scene i begyndelsen af sekvensen,
hvor Tandløs sidder og ser på Hikke,
før det hele går amok. Og han kan ikke sidde ned.
Men Gabe fandt en god stilling og ordnede det.
Bagefter vendte en masse folk tilbage
og fiksede alle de resterende ting, som skulle fikses.
Vi må prise musikken, som John Powell så smukt...
Sekvensen handler så meget om musikken.
Jeg synes, det er en virkelig smuk kombination.
- Optagelserne her er... Det er her. - Det er... Okay.
Der sker snart noget. En lille bevægelse, som dragen gør,
før den lægger sin næse i Hikkes hånd.
Og for mig... Det sker lige... nu.
Det er så smukt udtænkt
fra Gabes side.
Det er øjeblikket, hvor de virkelig klikker, eller det første tidspunkt,
hvor de klikker.
Alene at tænke på det... Jeg er bare så imponeret, når nogen kan tænke
på sådan noget, den lille øjeblik,
før han til sidst giver efter og lægger næsen i hans hånd. Imponerende.
Børnene improviserede meget her, ikke?
- De kalder dem børn. - Jo i særdeleshed.
- Især den her replik. - Fra Jonah?
Om den smukke hånd på den smukke fod. Det er vist...
Vi skrev ikke "smukke" i dialogen. Han tilføjede ordet "smukke",
og det ramte bare plet. Det gjorde det så grinagtigt.
Og han tilføjede alt det om hans ansigt.
Fantastisk.
Jeg tror, Craig Ferguson som Gorbert var den,
der holdt sammen på mange af tingene.
Jeg synes, scenerne her virker. Det er bare...
Man tror virkelig på, at han er læreren.
Man ved ikke, om han overdriver eller taler sandt eller...
Vi ser snart den anden af de tre sekvenser,
som ikke har nogen dialog.
Det er noget, som Dean og jeg lærte for et stykke tid siden.
Vi ville prøve at skabe steder i vores film,
hvor vi bare kunne glemme dialogen... bare glemme den.
Lade musikken tager over. Vi er vilde med musikken til de her film,
og prøver at finde steder, hvor musikken kan bære det.
Musikken og billederne.
Jeg er stolt over, det sker tre steder i filmen.
Hvis man tæller "Hemmelighed i Grotten" med, er det fire.
- Er det fire? - Ja.
Her laver Hikke selvfølgelig en hale til Tandløs.
Det er det allerførste billede, som vi talte om,
da vi startede på filmen. Hvordan adskiller vi det her
fra andre dragefilm, og hvordan fornyer vi drageideen?
Og noget, som tidligt slog mig,
var tanken om, at vi skulle have en drage,
som var delvis organisk og delvis mekanisk.
At Hikke ville konstruere
en slags protese,
som han kan styre fra sadlen.
Så det var meget... det var et spændende billede,
og vi tænkte straks, at det ville blive fantastisk.
Det virkede næsten lidt Miyazaki-agtig.
Det var en af de... en anden scene, som blev produceret
meget tidligt i processen. Ikke?
Det er en af de første, måske nummer to.
Da I fandt på...
Da I malede et billede af hele filmens historie,
var flyvescenerne dem, I så tydeligst.
Og vi besluttede at producere dem først.
De var de steder i filmen, hvor der ikke var nogen diskussion om,
hvad der ville ske. Andre steder var det mere fleksibelt,
og det kunne gå i andre retninger.
Men vi vidste, at dragekurven
ville gå fra at være i stykker, til repareret, til at kunne flyve.
Det er min yndlingsoptagelse, når vingerne...
Jeg vidste, der ville ske noget slemt.
John Powell har nogle flotte keltiske undertoner i musikken her,
som jeg virkelig... man føler virkelig, man er der.
"Hatten af" for Craig Ring og Kathy Altieri og vores lysfolk
for at få grotten til at være anderledes, hver gang vi ser den.
For det var en kulisse, vi vidste, vi ville vende tilbage til,
da Tandløs var fanget der.
De gav den et fantastisk nyt look hver gang.
Apropos nyt så er det tredje gang, vi er i træningsarenaen.
Vi forsøgte altid at gøre arenaen interessant på nye måder.
Så ligesom Oscar-uddelingen ændrer deres kulisse
under udsendelsen, ændrede vi arenaen her,
hver gang vi viste den.
Første gang man så den, var den bare stor og åben
og havde Gronklen flyvende omkring. Anden gang opdelte vi den
med en labyrint, og tredje gang opdelte vi den med den her
grønne tåge.
Så den virker altid anderledes.
Hvem kan ikke lide det?
Det var også en god mulighed for lyddesignet.
For vi vidste, at Randy Thom kunne
orkestrere bevægelserne af den tohovede...
...skrækkelige Lynehals, som den bevæger sig rundt i sin egen røg.
Et godt anstrøg af spænding.
Hvor mange gange så vi den optagelse uden vand? Det var...
- Ja. - Det var svært at tilføje det.
Noget, som jeg godt kan lide ved den her drage, er,
at når overfladen var færdig og belyst, lignede den et kæmpe stykke legetøj
på den bedst mulige måde.
Når næsen er tæt på, kan man se de flotte, skinnede skæl
på næseryggen. Jeg er bare vild med den.
- Her grines der altid. - Okay, det er en flot
lille fysisk optræden her, synes jeg...
- Og det er Jakob. - Det er ham igen. Ja.
Og nu til montagen. Alle film må have en montage.
Og den her skulle føles lys, frisk og opmuntrende.
Den har en god energi.
Den hjælper os med at få meget fortalt historiemæssigt.
For vi vidste, at hvis det skulle være troværdigt, måtte der
være mange fejlslagne forsøg på at lære at flyve dragen.
Samtidig ville vi bygge et korthus
på en meget risikabel måde for Hikke,
så at hans dobbeltliv blev sværere og sværere at leve.
Nogle smukke eksempler på belysning,
som Roger, Craig og Kathy og vores utrolige lysfolk
tilførte mikset.
Det er svært at finde på nye måde at lyssætte på.
Eller mange nye måder at lyssætte på i en scene som den her.
Og de kunne variere det med så stor troværdighed,
at man aldrig føler, at man genbruger noget.
Ejendommeligt nok er denne sekvens
anderledes end de sekvenser, som blev lavet først.
Det var faktisk en af de sidste, som vi afsluttede.
Det er et godt sted at nævne, at vi startede med en Tandløs,
som faktisk var kulsort, og opdagede senere, at vi måtte tilføje
en lille smule struktur og mønster,
ellers ville han ligne et stort stykke legetøj.
Hvis man ser på ham nu, har han små prikker
næsten som en... som en djævlerokke ville have,
og det hjalp virkelig.
Tja, han var næsten for skinnende og sort.
Og det var svært at se ham i visse scener.
Ja. Det var godt, vi lagde så stærkt ud
og så måtte sætte en lille smule kulør på.
Det er et godt tidspunkt at nævne dragens design.
Tandløs var en efternøler,
og han blev skabt at to, som arbejde meget tæt sammen.
Simon Otto, som stod for animationen af figurerne,
og Takao Noguchi, en genial designer og modellør
begge dele på samme tid.
Nico Marlet designede mere eller mindre alle de andre figurer.
- Menneskene og dragerne. - Ja.
De samarbejdede alle sammen, de er bare alle tiders.
Ja. Nico er ansvarlig for den utrolige enhed, som man ser
hos alle figurerne i filmen.
Og Tandløs er faktisk markant anderledes.
Det var meningen, han skulle skille sig ud fra de andre.
Den lander ikke. Vikingerne har ikke set den lande før...
...rejse rundt. Den er i virkeligheden lidt et spøgelse i deres verden.
Så den skulle være anderledes.
Som Dean nævnte før, er den også mere pattedyragtig,
modsat de andre drager, som overvejende er
mere krybdyragtige.
Jeg tror, det hele... Gav du John Powell, komponisten,
specifikke instruktioner angående montagen?
Ja. Montagen skulle føles
næsten som en sang og have struktur som en sang.
Så vers, omkvæd og...
Så det føltes som et samlet stykke, som ikke nødvendigvis var filmmusik.
Det skulle mere samle alle billederne.
- Havblik er... - Vi satte flere vikinger
på skibet end oprindeligt, fordi folk ikke skulle tro,
de andre to skibe sank
- med besætningen. - Præcis.
Jeg ved ikke, om nogen bemærker det, men tre skibe drog af sted,
men kun et kommer tilbage.
Men forhåbentlig fatter folk at vikingerne fra alle tre skibe
var på det ene.
Sjovt, hvordan filmkunst i høj grad handler om at skære ting ned.
Næsten alle de her sekvenser var i starten tre gange så lange,
som de faktisk er i filmen.
Og man bliver ved med at skære ned, til man finder kernen.
Og alt andet, som er overflødigt, falder fra hen ad vejen.
Vi arbejdede overdrevet længe på en scene, hvor Hikke
gik ned til kajen for at sige farvel til sin far.
Og vi endte med en scene,
hvor de siger farvel derhjemme.
Faren går faktisk den aften uden rigtig at sige farvel.
Vi får... Det her er en god sekvens at tale om.
Flyvesekvenser i filmen var en fantastisk mulighed,
og jeg tror, de udgør noget af det mest detaljerede
og koncentrerede tænkning i hele filmen.
Det er en utrolig koncentreret tænkning i de her ting.
Simon holdt noget for sine animatorer, som de kaldte "flyveskole."
De brugte lang tid på
at undersøge forskellige flyvende dyrs bevægelser.
Flagermus, fugle, alt, de kunne finde.
Så meget af det fysiske i filmen føles så ægte,
fordi det var en meget bevidst tankegang
fra alle, som var involveret. Vi ville bare...
For at faren, risikoen
og ikke blot omfanget af verden skulle virke troværdig,
måtte vi sikre os, at det fysiske var på plads.
Det er en af de mest effektive ting i hele filmen.
Der var ingen af animatorerne lavede flyvescener,
som ikke var utroligt overbevisende.
Flyveskolen var virkelig effektiv.
Skyerne var endnu en præstation.
- Ja. - Brugte de ikke timevis
og utallige dage på at fuldende skyerne?
Man ser lidt her. Det er et kort øjeblik,
men på toppen af bjerget, som vi snart ser, lige der...
Hold da op... Jeg kan huske, første gang jeg så det,
og hvor meget det forbedrede det. Det er kort,
men det føles, som om... Han er så højt over jorden.
Der er snart ikke mere tid.
Der blev brugt lang tid på det,
- lige der, ikke Chris? - Jo, det tog lang tid.
Men det var det værd.
Det her er alle tiders. Man tager indlæringskurven
fra drageflyvningen og sætter tempoet op.
Og det er en meget tilfredsstillende sekvens i filmen.
Det har været så trættende at lære det,
og han har lavet en lille huskeseddel. Han taber sedlen.
Så her til slut i faldet... enten flyver han, eller og så er det slut.
Det er en god befrielse, for der er en spænding
ved alt forarbejdet. Halen, som bygges,
de små flyveture og at være tøjret til den klippeskrænt.
Alt det tjener øjeblikket her,
hvor vi lader det få frit løb, og det er en udstrakt himmelhvælving,
som de kan udforske sammen.
Ønsket går i opfyldelse for enhver film med et flyvende dyr
og et menneske, nemlig at det er uden tøjr og frit.
Det var et par måneder efter, at vi kom i gang med sekvensen,
især den, man ser lige nu,
og det var lidt en styrkeprøve
mellem den gamle Tandløs og den nye Tandløs.
Det var interessant, at den nye Tandløs vandt,
og nu er den gamle Tandløs lidt sur over det.
Men til slut ruller den sig samme og finder
en behagelig plads ved siden af Hikke, og det sket også
med figuren under filmens tilblivelse. Den fandt et sted at være.
Det er en fantastisk figur, men det er ikke længere Tandløs.
Hvis du ser kommentarsporet med en skærm,
hvor du kan se det i stereoskopisk 3D,
tror jeg, det er af scenerne, som Craig Ring,
Gil Zimmerman, Kaptajn 3D Phil, arbejdede hårdt på at få til
at fungere rigtig godt i 3D stereo.
Det er også nok en af de ældste scener i filmen.
Den blev lavet tidligt,
men er et eksempel på, hvordan Roger Deakins påvirkede filmen.
Alene det at han kunne isolere lyset
og ende med to stearinlys og dybe, mørke skygger,
som man ikke normalt ser i animation...
Jeg tror, det er en længsel efter,
at når man har lavet de detaljerede kulisser, så vil man se dem.
Så det er svært at lade en kulisse som den her tone ud
i mørket, hvor man ikke ser nogle detaljer.
Men det er tilfredsstillende.
Dean skal have ros for den her sekvens.
Det er en af de sekvenser, som Dean skrev.
Når Dean og jeg begynder på de her film, opdeler vi først
sekvenserne og skriver dem... Vi sidder ofte sammen.
Men vi skriver dem selv, og så bytter vi frem og tilbage
og arbejder på hinandens scener, kommer med kommentarer.
Det her er en af Deans scener, som ikke ændrede sig meget.
Hvis noget har ændret sig, er det, at den
blev forkortet bare en lille smule.
Det er en god scene mellem far og søn,
hvor faren tror, han og sønnen endelig forstår hinanden,
men det gør de ikke.
Men det er en usædvanlig scene i en tegnefilm.
Og jeg synes, det føles meget... Det føles bare ægte.
Det får stedet og forholdet til at virke ægte.
Da det her er en af de første sekvenser, vi animerede,
betød det, at vi stadig udforskede figurens træk.
Fra optagelse til optagelse er Hikke og Havblik lidt anderledes.
Og vi havde aldrig tid til at justere det,
men det er rart at vise, at han har udviklet sig
mht. Sine manerer og sit udtryk.
Folk griner rigtig meget her af brysthatten.
Ja. Jeg ved ikke, om... Ingen lagde rigtig mærke til det,
men det skulle være endnu en sjov ting,
at de to hatte var så forskellige i størrelse.
Og de skulle være ens.
Men tydeligvis er der noget galt her.
Ingen lægger rigtig mærke til det,
men oprindeligt troede vi, det ville være sjovt.
Det var endnu en af de scener, som var cirka tre gange
- så lang på et tidspunkt. - Ja.
Men når det hele er samlet, så finder den sin passende længde,
og filmen begynder at fortælle en,
hvad der er for meget, og om noget overhovedet behøves.
Og scenen her blev vendt og drejet,
som historien udviklede sig omkring den.
Jo vredere Astrid bliver, desto mere kan jeg lide hende.
Og hun når et punkt i filmen nu,
hvor jeg virkelig godt kan lide hende som figur.
Hun er forfriskende. Og den lille scene lige her...
Her er en hyldest til Gil Zimmermans kameraarbejde.
Der er nogle håndholdte optagelser her, som jeg synes, er geniale.
Det elsker jeg.
Alt det med Astrid... var animeret af Dave Torres,
og jeg synes, han gjorde det rigtig godt.
Hendes raserianfald her med øksen, hvor hun svinger med den, mens hun...
Og det... der. Det er vel nok en god optagelse.
Det skal siges, at vi planlægger meget af de her optagelser,
men til allersidst, når de er blevet animeret,
så sker der en lille forbedring af kameraarbejdet.
Og det er her, vi tilføjer lidt håndholdt,
lidt naturlig bevægelse, så det føles rigtigt.
Vi gjorde meget ud af, både med kameraarbejdet
og belysningen, at skabe en samlet effekt,
som om det blev filmet rigtigt, og at det hele fandtes.
Vi forsøgte endda at overeksponere nogle steder i de her optagelser
så det føles, som om vi ikke kan kontrollere alt.
Den gamle dame, som var en af landsbyens ældste,
og som beslutter, hvem der vinder træningen,
skulle faktisk have haft en større rolle i filmen.
Hun skulle være byens vismand og mystiker
i en version af filmen, som indeholdt meget profeti og magi.
Men vi gik bort fra det i løbet af de første par måneder.
Så hun blev blot endnu en landsbyboer.
Det skal bemærkes, at den her sekvens
synes de, som arbejdede på filmen, var sjov,
og under prøvefremvisninger indså vi, at andre
ikke fandt det sjovt, når hun opdagede ham.
- Når hun gør det her? - Jeg synes, det er sjovt.
Lige... der.
Filmholdet syntes, det var sjovt, men til fremvisningerne
var folk stressede, fordi de vidste, at hun
var i grotten, hvor dragen var, men vi følte ikke det stress.
Vi arbejdede med filmen, så det var ingen hemmelighed.
Vi synes, det var sjovt, at hun tog ham i at lyve,
og at hun var vred på ham. Men det var til den første fremvisning,
at vi indså, ingen andre syntes, det var sjovt.
Men på en god måde. De mærkede en vidunderlig spænding.
Jeg husker en samtale, vi havde om historien,
hvor vi talte om, at Astrid og Hikke tog af sted
- for at opdage drageøen og... - Det var din ide, Bonnie.
Jeg klapper mig selv på ryggen, idet jeg tænker...
- Det gør hun faktisk. - Det virkede,
for I sagde begge: "Den ide kan vi godt lide."
- Du har ret. - Vi forsøgte at få dem
sat sammen, få dem til at lave noget sammen.
Men I endte med at gøre brug af ideen og gjorde det til noget fantastisk.
For nu ved hun noget, som...
Hun kender hans hemmelighed, og følgerne af det
for Astrid er store. De bliver store på det tidspunkt.
Der kommer en diskret animation, som jeg også vil bemærke,
som er scenen, hvor hun løfter sig op. Hun hænger i den gren,
og hun hiver sig op, og vi er under hende.
Og det er en scene, som jeg finder utrolig troværdig,
sådan som den er lavet.
Det er her, Tandløs selv vil bestemme.
Et lille kontinuitetsproblem.
Måske ikke kontinuitet... men noget ulogisk er,
at Hikke på en måde styrer hans flyvning,
- men Tandløs vil nu selv bestemme. - Ja.
Man skal ikke tænke for meget på det. Hvis det virkelig krævede to at flyve,
så er de så uenige i, hvad der skal ske her,
at det hele ville gå i vasken.
Vi er klar til at starte en sekvens.
Chris, er det din yndlingssekvens, den romantiske flyvetur?
Det er en af dem. Det var endnu en sekvens, hvor vi
fjernede dialogen og blot havde stilhed.
Det er også et tidspunkt, hvor vi virkelig kan nyde flyveturen.
Alle ting ved flyveturen: Kameraets relation til dragen,
når den bevæger sig, klipningen mellem optagelser,
hele ideen med sekvensen var at fremkalde
den smukke himmelhvælving på begge sider af dem og rundt om dem.
Noget andet, vi også prøvede, var...
lige så forsigtigt... at desorientere folk.
Tanken om at vi er væk fra jorden... og vi gør vores bedste
i de her optagelser for knap nok at vise jorden.
Når de er fri og oppe i skyerne, så er det bare et landskab.
Det er et af de tidspunkter, hvor der hverken er op eller ned.
Og jeg rose Gil Zimmerman for den optagelse.
En af filmens optagelser, som folk vælger at tale om.
Og han gav os den optagelse, og den er genial,
og den hjælper os virkelig og opnår den desorientering,
så man føler, at man ikke længere er på jorden,
men er oppe i skyerne.
Og jeg tror, Astrids opdagelse er... Man opdager sammen med Astrid
hele den her pragtfulde verden, som Hikke kender,
og han deler den med hende, og det synes jeg er rørende.
Det er faktisk min yndlingsmusik.
Det er virkelig smuk musik.
John kom med det på et tidligt tidspunkt,
og det var en af de melodier, som vi holdt fast ved,
og vi sørgede for, der ikke blev pillet ved den.
For vi var vilde med den.
Det er en skøn lille scene her, hvor de flyver hen over Bersærk,
men vi ved, ingen vil se dem,
for dragen er helt usynlig om natten.
Og i historiens opbygning
er det den første viking, der ændrer mening
og ser drager i et andet lys,
og det er et tegn på, at resten af vikingerne
har mulighed for at ændre mening, hele landsbyen.
Ja, for Astrid vil være den sværeste at overbevise,
bortset fra hans far.
Oprindeligt var der musik til den her scene,
men vi besluttede at skrue ned for musikken.
Den spiller faktisk meget lavt,
så den er der på et underbevidst niveau,
men vi ville give Randy Thom og hans lysdesignere en chance for
virkelig at tage over
og lade os føle, hvordan det er at være omgivet af hundredvis af drager.
Lad mig spørge dig, om flodhesten stadig er med,
- eller om det kun var midlertidigt? - Ja, der er den. Lige der.
- Er det flodhesten? - Det er flodhesten fra Madagascar.
Endnu en sjov detalje til en cocktailfest.
Bare så du ved det. Imponer dine venner.
Ja, medarbejderne som stod for folkemængder og alt det her, det...
Det er som sagt ret vanskelige optagelser.
Der er tidspunkter i filmen, hvor man er 14 år igen,
og det er et af de tidspunkter for Dean og mig.
Når vi vipper kameraet og ser det kæmpe bjerg
med lavastrømme, som flyder ud af det,
har man det som et barn igen.
Jeg synes, vi tager for givet, at der er...
Alt i de her enkeltbilleder skal laves her.
Det støtter Deans bemærkning om, at spontanitet er...
...noget, man må arbejde for at opnå.
Det bør bemærkes, at hver gang vi lavede en flyvesekvens,
så var den letteste måde at fremlægge det på og tale om det på,
endda at udtænke det på, at have et modelfly i lokalet,
som man kunne tage og holde op.
Igen føltes det, som om man var syv år
og lige havde samlet et Spitfire-modelfly
og nu kunne flyve rundt med det værelset.
En afdeling, som ikke ofte bliver nævnt,
men som er afgørende, især for en film som denne,
er mængde-afdelingen. De gør det samme som animatorerne,
men de gør det i stor stil. Så de udvikler adfærd,
uanset om det er at flyve, at stå stille eller anden adfærd,
som skal bruges i sekvensen.
Og så kunne vi overføre den adfærd
til millioner af drager. Der er tusindvis deroppe.
Så Sean Fennell og hans folk er ansvarlige for,
at verdenen føles så tætpakket.
Det er endnu et godt tidspunkt at påpege den diskrete belysning,
som vi gjorde brug af.
Vi kommer alle tre fra traditionel animation,
så at nå det her niveau af raffinement
mht. Til belysning og form er virkelig utroligt.
Jeg ved, Bonnie allerede har gjort det i Over Hækken og i Toy Story,
men for Chris og mig... At have adgang til de redskaber,
alt fra strukturerne, håret, pelsen, stoffet,
men også det raffinement, man kan få med i udtrykkene...
Og også måden det er belyst på er enorm vigtig.
Det var nyt for os og et fantastisk eventyr
at få styr på det hele.
Jeg tror, det altid handler om at støtte historien,
og Chris og Dean var dygtige til at fortælle filmholdet,
hvad de ville have og fik fantastiske kunstnere
til at skabe pragtfulde ting hver dag.
Du har ret. Og når man har et miks som det her,
er man nødt til at passe ens arbejde med filmen.
Og for Chris og mig kom historien altid i første række.
Og vi brugte en stor del af vores dag på
at skrive manus og udtænke scenerne.
Man taler altid med alle filmens kunstnere og teknikere
ud fra et historieperspektiv og lader dem gøre, hvad de er dygtige til.
Og som sådan føltes det som en velsmurt maskine.
Det er flot animation her fra Kristof af...
- Havblik. - Serrand.
Ja, Kristof Serrand er virkelig en utrolig animator.
Forstod virkelig Havblik.
Ja, helt fra begyndelsen.
Ja, Kristof har en fantastisk evne
til at gå ud over klicheagtigt skuespil og finde noget enestående.
Imponerende.
Vi diskuterede ret meget den her sekvens,
og præcis hvad der skulle ske,
for et af problemerne ved det var, at vi ville have, at Tandløs
skulle redde Hikke. Oprindelig gemte vi Hikke i nærheden,
som det bemærkede mange folk.
Det var en underlig ting for Hikke at gøre.
Til sidst tænkte vi, at vi ville efterlade ham i grotten
og lader ham overhøre det hele.
Han havde aldrig forladt grotten uden hjælp.
Men fordi hans venner er i knibe, slipper han ud.
- Unger, se lige den optagelse. - Ren viljestyrke.
Den var alle tiders. Det er Monster Marerid,
og vi besluttede for noget tid siden, at alle dragerne...
vi havde et væld af drager... Når det kommer til, hvor mange drager
der faktisk er med i filmen... Men vi besluttede, at den her er
rockstjernen blandt dragerne, og at den nyder det hele.
Ingen af dragerne er kede af at slås, men af alle dragerne
nyder Monster Mareridt det. Den suger mængdens energi til sig.
Jeg elsker det i fremvisninger, som vi har set.
Børnene elsker det..."Vi elsker dragen, som sætter ild til sig selv!"
- Det elsker de. - Og en anden ting er,
at den er utrolig vanskelig at flytte rundt med.
Hvis man overvejer alle de dele, man skal tage hensyn til med ham.
Det er en vigtig scene i filmen,
og det krævede stor diskussion at nå til, hvor den er nu,
for det blev diskuteret voldsomt,
hvad han skulle sige, og hvad der skulle ske.
Vores fremragende story artist, John Puglisi,
tegnede storyboardene til den her, mener jeg.
Ja, John Puglisi er ansvarlig for mange scener i filmen
sammen med Alessandro Carloni, Tom Owens
- og Tron Mai, helt fantastiske. - Johane...
- Johane. Ja. ...Matte.
I en periode diskuterede vi, hvorvidt han skulle have bragt
Tandløs ind i den arena
for at vise alle, at de virkelig ikke var farlige.
Til sidst besluttede vi, at risikoen var for stor.
Hikke ville aldrig gøre det.
Han ville nok beskytte Tandløs for enhver pris,
og derfor fik vi Tandløs til at komme ind i arenaen
af sig selv. Det er af egen vilje, han kommer.
Det er en flot lille eksplosion der.
Kamp til... næsten de to dragers død.
Kampen her tog lang tid at udrede.
Ufattelig kompliceret animation med de to drager.
Og Tandløs prøver at beskytte Hikke.
Ja, den animation blev lavet af en fyr, som hedder Olivier,
og det blev godt. Han er en dygtig animator.
Det er en af mine yndlingsscener.
Det var en af scenerne, som Gerard og Jay optog sammen.
Mikrofonerne stod over for hinanden i et studie i New York City.
Og pga. Opbygningen af skænderiet
og den måde, de bruger hinanden på, føles det naturligt.
Det opnår man ikke, når man optager skuespillere hver for sig.
Det er en kombination af belysningen og de smukke omgivelser...
Faktisk stilheden og stemningen...
Det hele fører til den fede fornemmelse,
det her private skænderi, som virker så stærkt i filmen.
Det er også godt skrevet. Det skal I have ros for.
Det er virkelig godt.
Du ved, der er en...
Apropos at tilføre noget... Scenens intensitet...
For jeg tror, alle forstår, hvordan Havblik har det.
Han er flov, han er vred over bedraget.
Men der kommer en scene,
hvor vi kan se et lille glimt
af hans smerte. Og det er lige efter,
at han kommer ud ad døren. Diskret animeret af Kristof.
Det afvejer alt, som vi har set Havblik gøre,
og det er lige... det er lige her.
Ja, han mister balancen. Det påvirker ham.
Så tager han sig sammen og går.
I det øjeblik
- er han magtesløs. - Og det var noget,
som Bill Demaschke foreslog,
og han har en fantastisk intuition.
Bill er produktionschef hos DreamWorks
og en fantastisk kollega.
Han er en god chef, for han forstår historier og elsker film,
så han har altid et entusiastisk standpunkt.
Både han og Jeffrey Katzenberg er alle tiders publikum.
De prøver altid at se, hvad publikum vil tænke.
De har det samlede perspektiv i tankerne, når de kommenterer noget.
Det er en af mine yndlingsscener,
for jeg kan huske, jeg så Klokkeren fra Notre Dame som barn,
og jeg elskede, at han var lænket,
og frugten, som blev smidt efter ham.
Det skaber så stor medfølelse for en figur.
Så det var fedt at lænke Tandløs og lade ham blive behandlet dårligt.
Det er endnu en scene, som kom til på et sent tidspunkt,
da vi indså, at vi ikke havde
et lavpunkt for Hikke i anden akt.
Han gik næsten øjeblikkelig i sving
og forsøgte at få børnene over på sin side.
Så Chris gik i gang og skrev den her scene
og forsøgte at nå til bunds
og kaste lys over, hvorfor han ikke dræbte dragen,
og hvordan det gør ham anderledes.
Og Astrid må stille spørgsmål og være ihærdig
for at få ham til at se, at hans svaghed, slet ikke var en svaghed,
men en styrke.
Det er et godt punkt i venskabet
mellem Hikke og Astrid og...
Det var ret at se deres forskellige syn på den samme begivenhed.
Hikke har holdt på hemmeligheden så længe,
at han kun ser det som noget pinligt,
men Astrid ved, at verden snart vil ændre sig.
Der er få scener i filmen, hvor vi kunne organisere
det således, at alle have travlt, mens et par af animatorerne
virkelig tog føringen. Og i det her tilfælde
kunne Jakob Jensen for Hikke og Shaggy Hornby for Astrid
lave alle scenerne, og det skinner virkelig igennem,
for man får en ensartet præstation fra dem.
Det er sandt. Man får en god, diskret struktur og overgang,
en samlet kurve, som løber gennem hele sekvensen.
Det er, hvor Havblik er fast besluttet på at gøre, hvad han har tænkt sig,
uanset hvad Gorbert siger til ham.
Og her spiller Gorbert rigtig godt.
Craig Ferguson gjorde det godt lige her.
Ham sludrer løs som sædvanlig, idet de sejler deres undergang i møde.
Han er dejligt nervøs, men samtidig
føler han en ægte solidaritet, uanset hvad Havblik og de andre vikinger
beslutter at gøre. Så han er bestemt ingen kryster.
Men i det mindste viser han den nervøsitet,
som alle vikingerne skulle føle.
Det er svært at forstå, hvor svært det er for skuespillerne
at sidde i et almindeligt lokale, nogle gang uden billeder af,
hvordan scenen vil tage sig ud.
Og det er bare Chris og Dean, der fortæller dem...
Som prøver at beskrive det for dem og få deres præstationer frem.
Craig var især god til at få meget frem her.
Sammen med Fabio, som er superviserende animator,
og som er en utrolig animator.
Vi havde to klippere til vores film. Vi startede med Darren Holmes,
og han var der under det meste af produktionen.
Og hen mod slutningen stødte Maryann Brandon til lige fra Star Trek.
Det her var et sted, hvor hun havde stor indflydelse,
for hun foreslog at klippe scenerne sammen
af Hikke, som teenagerne konfronterer i arenaen,
og vikingerne, som prøver at finde øen.
Og det tilfører en masse energi til begge scener,
og man fornemmer, at det snart kulminerer.
Maryann og Darren var gode til at arbejde sammen.
Der var så meget at nå på så kort tid, at der helt ærligt
var mere end nok arbejde for en filmklipper.
Og alle klippefolkene arbejdede så meget med alt det her.
Det er en af mine yndlingsscener i filmen.
Jeg elsker tanken om, at han ville... at der ville være en summen
af dragelokalisering,
som ville nå et øredøvende niveau.
Og når han når sandet eller klipperne
på øen, hvor tuen er, så bliver de helt stille.
Det er også et godt eksempel på besparelse.
Det var i begyndelsen en langt større scene,
men vi indså, vi kunne fortælle det med relativt færre optagelser,
alene ved at antyde, at hvad Hikke havde lært,
kunne overføres til de andre, og så afslutte det med en replik.
Så panorerer vi og indser, de andre drager er blevet sluppet fri.
Det giver et vink om slutningen uden at være alt for tydeligt mht.
Træningen af dem.
Sekvensen her kalder vi "Sådan træner du din drage."
Nu er vi nået til den del af filmen,
som overraskede selv Craig Ferguson og Gerard Butler.
De troede, de vidste, hvad filmen skulle handle om
og niveauet af action og humor.
Og så kom højdepunktet.
Og første gang vi viste et par scener til Craig Ferguson
og hans lille dreng i vores biograf hos studiet,
ringede han til Gerard Butler og sagde:
"Du har ingen anelse. Det går helt amok."
Så Gerard ville straks se det her.
Filmen har en virkelig interessant drejning
mht. Optrapning af action og intensiteten og...
Det sker, når man har folk, som er så dygtige,
for man foreslår en sekvens som den her, og man begynder at skrive den
sådan her, og man foreslår et kæmpe slag,
hvor en kæmpe drager bryder igennem siden på et bjerg
og begynder at jage vikinger og ødelægger deres skibe.
Og som det bliver animeret, og som effekterne tilføjes
og lyssætningen tilføjes... Det er først her,
og det er længe efter, man skrev sekvensen,
at man kan se størrelsen af det, man satte i gang.
Og det er virkelig et tilfredsstillende...
...omfang og størrelse af det hele.
- Igen... - Et kæmpe tak til effektafdelingen
for den her scene, hvor den bryder ud af bjerget,
og dragen bruger sine kæmpe skuldre til at fjerne den sidste rest af væggen.
Det utrolige ved vores effektafdeling,
Matt Baer, Craig Ring og alle involverede,
er, at de næsten aldrig sagde nej.
Vi kunne komme med de mest vanvittige ideer,
og de blev begejstrede for det.
For jeg tror, de så det som en chance for
virkelig at vise, hvad de kunne gøre. Og de levede helt op til det.
Og det var igen et meget kompliceret job at lydmikse det
og afbalancere effekterne, dialogen og musikken.
Du store kineser.
Det er opmærksomhed på detaljer, som gør, at den slags lykkes.
Det er måden, som ilden kommer ud af dragens mund på,
omfanget af de første og så de næste reaktioner,
idet ilden får fat i et skib og får fat i masten...
Vi vidste altid, at Havblik med sin stædighed
ville lede en kamp mellem vikingerne
og den største drage af alle.
Men på et tidspunkt troede vi, det slag
skulle finde sted på Bersærks kyst, ved deres landsby på deres ø.
Og nogen sagde: "Hvorfor ikke have slaget
på selve tuens kyst?"
Og det var en genial ide og blev rigtig godt,
for nu får vi et helt andet syn på slutningen.
Man er et helt andet sted, og det er mere udfordrende...
børnene kommer ridende og redder dem.
Det er det, vi alle håber på.
Det er en interessant scene, for først sagde Havblik: "Der er han, ikke?"
Og det var for hurtigt, for vi indså, han skulle
gruble lidt over det, så hans rolle fik den nødvendige dimension.
Vi skulle bruge mere tid, og han skulle tygge lidt mere på det,
før han kommer og redder Hikke, og så kommer
med de frelsende ord.
På det her tidspunkt var alle kommet rigtig i gang.
Vi ser utrolig animation med dragerne,
virkelig troværdig flyvning og smukt kameraarbejde.
Og lyssætningen var utrolig, effekterne...
Det hele gik op i en højere enhed.
Det var virkelig højden på vores...
Filmholdet var under pres her for at blive færdige. Du store kineser.
Man skulle ikke tro det, når man ser det, men det var det mest stressende
af hele filmen, når det kom til planlægning.
Man løber tør for tid, før man løber tør for noget andet.
Og det var en af sekvenserne, vi gemte til sidst,
fordi fortællingen var sådan et puslespil,
og det var også et værre rod.
I lang tid ville vi ikke tackle det...
- Få det hele til at fungere... - Det, som Dean taler om,
han taler specifikt om den lille bid her,
hvor de alle sammen gå i brechen.
Her fylder de tomrummet mellem den sidste kamp mellem Hikke
og den store drage, og vikingerne, som bliver overrumplet af kæmpen her.
Det var vanskeligt, for de skulle ikke være uduelige,
men samtidig skulle de ikke kunne slå dragen her.
Så det er virkelig et øjeblik af tapperhed.
Det er nogle fyre, som ikke rigtig ved, hvad de gør,
men de prøver alligevel og vinder lidt tid for alle.
Man skulle tro, det var en del af Hikkes store plan,
men han siger det aldrig. Men vi...
Han fortæller aldrig publikum det, men...
Den lille sekvens blev tilføjet sent.
Den kom også fra Bill, som mente,
vi kunne give den en tand til.
Så alt det her... Det er ingen lille beslutning
at lade figurerne blive våde.
Og at anbringe dem i vandet var en stor historie.
Og vi brugte mange dage
på at drøfte gennemførligheden af sekvensen, og...
Især så sent i planlægningen, for vi havde ganske kort tid til...
Sjovt nok er det lettere at anbringe en figur under vand,
end at lade figuren være våd og stå og dryppe.
Vi måtte bare være ekstra forsigtige med overgangene
mellem overfladerne og underlaget.
Men det er et eksempel på Bill Demaschkes næse for en historie.
Han vidste, der var mulighed for at gøre det endnu mere helteagtigt
og virkelig lade Havblik stråle.
Og vi var alle med på den.
Nogen siger: "Hvorfor sætter I ham ikke i vandet?" "Okay."
Og Havbliks undskyldning var lidt svær at lave.
- Ja, den skal være oprigtigt. - Den skulle både være oprigtig
og kort, for man er midt i en kamp.
Så han skulle kun motivere Hikke nok til at flyve af sted
og vide, at hans far havde tillid til ham.
Timingen var også vigtig, for sagde han det for tidligt,
- for hurtigt, blev det sjovt. - Ja.
Utilsigtet sjovt.
Den store drage blev faktisk også designet sent.
Sammen med Tandløs og nogle få ændringer af Hikke og Astrid var den
faktisk den eneste figur, som blev designet, da vi tog over.
Vi vidste, vi skulle bruge en stor, væmmelig drage med alle...
- Sødt, lille øjeblik. - Undskyld, men...
- Tandløs redder Astrid. - Så det er... Hele...
Vi når til, hvor jeg flipper mest ud,
når det gælder flyvesekvenserne.
Noget, som vi ville have frem med det her,
er, at det ikke er let og behageligt at flyve på en drage.
At når man opnår den fart, så begynder det at ryste,
og det var en virkelig fysik aktivitet
at flyve på ryggen af Tandløs.
Og i den optagelser, hvor han dykker, prøver vi at få det frem.
Vores storyboardchef, Alessandro Carloni, arbejdede natten over
bare for at få det på plads i storyboardene.
Han tog virkelig føringen
- med slaget, dette klimaks. - Slaget, som kommer nu, ja.
Og løste mange af optagelserne og fik styr på tempoet.
Hans storyboards var så intense
og var på kanten af at være fuldt ud animerede,
så intet var overladt til fantasien.
Han var den første, som forestillede sig kampen
oppe på den mørke himmel,
hvor Tandløs ville vende tilbage til.
Han dukkede frem af den mørke himmel, og så vendte han tilbage.
Det var her, han fandt sin styrke,
da han susede frem og tilbage i mørket.
Men det var et fantastisk udgangspunkt for Gil, Craig og alle de folk,
som stod for kameraarbejdet og lyssætningen, og det var...
Noget, som omgivelserne,
såsom øen og tuen og dens vulkanske aktivitet,
gav os en fordel med... var, at vi kunne gøre himlen mørkere
med aske og få kampen oppe i mørket til at synes troværdig.
Det er en forrygende udstillingsvindue for Craig Ring og Matt Baer
og effekt-afdelingen.
De får det virkelig til at se let ud.
En af mine yndlingsoptagelser.
Den kæmpe eksplosion.
Viste vi ikke Jay Baruchel...
Vi viste vist en smule af den. Jeg kan ikke huske det.
Måske layoutet eller storyboardene, og han kom med kommentarer.
- Det var hen mod slutningen. - Åh, ja. Han lavede nogle live...
Live-replikker, improviserede til...
Det henviser alt sammen til, hvor man på stranden så
den lille drage få sin gas antændt af Tandløs,
og han eksploderer indefra.
Det er grunden til, at den sekvens er med i filmen,
for vi skulle etablere det her lille øjeblik.
Der skulle også være et punkt, hvor Tandløs' hale forsvinder,
og han igen bliver den drage, han var i starten.
Så her ser man halen i dens sidste øjeblikke.
Her er monsteret... Ikke monsteret.
Den, vi kalder Den Røde Død, kæmpedragen.
Kæmpedragen er faktisk fem gange større, end den normalt er,
så vi kan få effekten med,
hvor han flyver op gennem piggene på dens ryg.
Optagelser er fantastisk i stereo 3D. Alting flyder rundt.
Ja, det var virkelig imponerende, hvad Gil og Phil McNally
og alle involverede i 3D-effekterne
kunne tilføje, for de fandt måder at forbedre
fortællingen på, uden at det blev gimmickagtigt og distraherende.
Den værste form for 3D er, når man føler, man bliver drillet
som publikum og mindet om, at man sidder i en biograf.
Men hvis det støtter fortællingen og engagerer en,
gør det det mere imponerende.
Det er meget effektivt, og det var hensigten.
Hvis du lytter og ikke har set den i stereo 3D,
håber jeg, du gør det. Det er virkelig en fornøjelse.
Vi måtte tackle interessante ting på det her punkt i filmen,
Mange film, især tegnefilm, har tendens til at ende,
før filmen er slut. Og det er ikke en kæmpe overraskelse,
at Tandløs beskytter Hikke med sine vinger.
Det er grunden til, at Tandløs' genoplivelse ikke skulle være
en overraskelse over, at han virkelig var i live.
Så selvom det er diskret og han ligger meget stille,
så trækker han vejret i hele sekvensen.
Men vi bevæger os hen mod noget, som holdt historien i live
og holdt gang i historien,
nemlig de skader, som Hikke fik under det kæmpe klimaks.
Og der var mange grunde til, at den her scene
med Hikkes fod kom med i filmen,
ikke mindst fordi... efterhånden som sekvenserne
blev færdige, blev slagets omfang tydeligt for os.
Og det var mere og mere usandsynligt,
at nogen ville overleve det uden skader.
Det var også passende historisk set, at Hikke
ville få lignende skader som Tandløs,
og på den måde fuldender de hinanden til slut i filmen.
Håndteret på en poetisk måde
og uden at pege på det og bruge en masse dialog,
som ville gøre det mistænkeligt, men behandle det, som...
...med en form for respekt og poesi virkede det rent faktisk.
Det var også et perfekt sammentræf af begivenheder.
Vi havde haft et møde med Jeffrey.
Vi holdt periodiske møder, hvor vi talte om,
hvor langt vi var nået med filmen, og Jeffrey pressede os til
at gøre mere ud af filmens slutning.
Han følte, at filmens slutning var lidt... lidt,
vel lidt let sammenlignet med de andre ting, vi havde lavet.
Så han opfordrede os til at prøve nye ting til slut.
- Noget uventet. - Ja, absolut.
Oprindeligt udspillede scenen sig med Hikke alene.
Hikke vågner og opdager, at hans fod er en protese.
Og han må tackle det alene.
Så holdt vi en forevisning, hvor vi viste Steven Spielberg,
hvor langt vi var nået, og en af hans kommentarer...
Han var meget rosende, men en kommentar var,
at han virkelig elskede at være en del af hemmeligheden
og båndet, som Hikke havde med dragen.
Han følte at i den sidste del af filmen, tredje akt,
var forholdet blevet reduceret til noget lig
en cowboy og hans hest.
Så han gik ind for at lade Hikke vågne sammen
med Tandløs, sådan at når han tager sit første skridt på den nye fod,
er Tandløs der til at støtte ham. Og det var en god ide.
Vi indsatte det, og det var en succes.
Det her er Hikkes nye verden, og den har ændret sig pga. Hikke.
Det, jeg elskede, var... Vi var ikke sikre på det med foden.
Vi kunne selv godt lide ideen, men vi afprøvede den foran et publikum.
Og en af de første ting, en af de første kommentarer
fra de voksne blandt publikum, fra fokusgruppen bagefter,
var, at vi ikke måtte slette scenen med foden,
for det reagerede de på
og syntes, det var alle tiders, og budskabet var interessant.
Og så rakte en lille fyr hånden op og sagde:
"Det var trist, fordi Hikke mistede noget, men han fik så meget mere."
Jeg tænkte: "Sikke et perspektiv for en dreng på hans alder."
Det var interessant.
Som filmproducent var vi begejstrede for ideen med den amputerede fod
og reparationen, og hvordan vikingerne ville acceptere ham,
for det er en naturlig ting i deres samfund.
Vi var glade for det. Og jeg synes, der er stor nervøsitet
med sådan en fremvisning. Man er sårbar. Sådan er det bare.
Og publikum gik virkelig i brechen for os.
De forsvarede det, fordi de kunne fornemme,
at det var anderledes og vovet at gøre i en tegnefilm.
Så de fornemmede sårbarheden og støttede det,
og det var pragtfuldt.
Det er et af de tidspunkter, som jeg aldrig vil glemme.
Det giver også mulighed for at vise den utrolige art direction,
som Pierre-Olivier Vincent gav filmen. Vi kalder ham POV.
Det er nemmere.
Men alle de her design, de utrolige bygninger og omfanget af alt,
det er en karikatur, ligesom figurerne.
Men det er gengivet så realistisk, at det er troværdigt.
Det var så skønt at inkludere den her jagt.
Vi havde ikke penge i budgettet til, at de kunne flyve gennem skyerne.
Så vi sagde: "De kan være tæt på jorden og flyve rundt om byen."
Godt, vi gjorde det, for det er virker godt i 3D,
men de er også på en sidste rundtur, en rar solbeskinnet rundtur
om den dejlige lille landsby.
Jónsi skrev sangen her.
Han er forsanger i det islandske band Sigur Rós.
Og hans solomateriale er så lyst, smittende og fyldt af glæde,
at vi bad ham om
at skrive en sang til rulleteksterne.
Så han så filmen i London, mens vi indspillede filmmusikken,
og efter at have set den
reagerede han positivt.
Han reagerede så voldsomt, at han helt sikkert ville gøre det.
Og han skrev den sang i løbet af cirka to dage.
Den er munter og glad, og bare en god måde
at slutte filmen på.
Man vil bare slå takt med foden og fejre filmen.
Det skal nævnes, at det er Ninco Marlets rigtige tegninger.
Tegningerne af Tandløs var Simon Ottos, men de her er Nico Marlets.
Og han tegnede...
Det må være tusindvis af drager til den her film.
Dragerne, man ser i filmen, er et lille udsnit af dem,
som han tegnede. Han er en fremragende kunstner.
Og hans tegninger er meget tiltalende.
Der er to steder i filmen, rulleteksterne er en af dem,
hvor vi kunne vise hans tegninger, det andet er i bogen,
som man så før. Det er hans tegninger i bogen.
"Kunsten at"-bogen,
- som er et godt bevis på... - Desuden...
- Ja, men også bogen, som... - Som Cressida skrev.
Ja, men også den, som Hikke kigger i.
Jeg ville nævne Cressida Cowell, forfatteren
til bogen Sådan træner du din drage.
Ja, hun havde en finger med i spillet.
Hun støttede virkelig filmen og...
- Der er bogen. - Bestemt.
- Der er bogen, som hun skrev. - Skabte nogle fantastiske figurer,
og var virkelig morsom. Vi...
Da Chris og Dean skrev historien og manus,
afveg de meget fra... Det er mere en original historie.
Men Cressida skal have ros for
at skabe denne verden, som vi elsker at være en del af.
Og ånden. Jeg synes virkelig, at vi holdt fast i ånden,
en lille viking, som ændrer verden, og mange af elementerne
var udvalgt fra originalmaterialet, og vi byggede bare videre på det.
Når vi ser rulleteksterne, må jeg sige, at vi havde
nogle fantastiske folk i produktionen. Og de hundredvis af folk,
en hel lille landsby, som det kræver at lave de her film.
Jeg må sige, at en af dem, vi har nævnt ham et par gange,
men ikke talt nok om ham, er Simon Otto,
chef for figur-animation. Alt, som han tilføjede,
verdens følsomhed og selve skuespillet...
Noget, som filmen virkelig skulle udstråle, var troværdighed.
Der er så mange utrolige ting, som vi prøver at opnå
i sådan en utrolig verden, og man fylder verden med drager.
De drager... Og hvis de har sådan et design,
så skal de bevæge sig på en måde, som er troværdig.
Og Simon gennemførte den kolossale opgave
med så godt et humør
og gjorde det altid til en fornøjelse for os.
Vi så de daglige optagelser hver dag.
Det var normalt sådan vi afsluttede dagen.
Og det var en af dagens højdepunkter at se,
hvor langt alle var nået og snakke med animatorerne
og se alt, hvad de havde lavet.
Og Simon var medvirkende til at holde filmen på rette spor
og sørge for, det var sjovt. Skemaet var ret stramt,
og han fik det til at virke let.
Vi har haft en række fantastiske kreative supervisors,
som også var dygtigere ledere. De kunne lede de andre kunstnere
og varetage tiden og ressourcerne og
fremstille alt, hvad Chris og Dean ville se på skærmen.
Forhåbentlig bedre end de havde forestillet sig.
Jeg kunne aldrig have forestillet mig
en verden så fuldendt,
tror jeg, og så troværdig og rig.
Jeg tror, alene... alt ved den her film...
Jeg flipper ud over, hvordan vandet ser ud,
hvordan skyerne ser ud, stenene, græsset,
vikingernes skæg, deres brynjer.
Vi talte ikke engang om, hvor vanskeligt skægget var.
- Hold da op. - Hår er endnu en ting,
som er utrolig kompliceret.
Og en ting som matte-malerierne i den her film,
skyerne, er virkelig svære at lave,
og det blev integreret så glat i de tredimensionelle elementer,
at jeg var så imponeret, hver gang de kom med matte-malerierne.
- Tja... - Smukt.
- Håber, I nød filmen. - Ja, tusind tak,
hvis I holdt ud til sidst. Tak, fordi I lyttede med.
Det var virkelig... en fornøjelsen af være en del af den her film
og arbejde med alle de kunstnere. Det er, som da man var barn
og voksede op, som Dean og jeg, og tegnede, fordi man elskede det,
og tanken om, at man kunne forvandle de ting, man elskede, til et job,
som man kunne bruge sin tid på, er virkelig utrolig.
Og vi samler alle de fantastiske kunstnere
for at skabe de her ting. Det er utrolig inspirerende
- og gør det til en fornøjelse. - Det er en utrolig oplevelse.
Tak, Chris og Dean, fordi jeg måtte være med.
Tak, Bonnie, for at føre an.
Tak til DreamWorks for at stole på os med Sådan træner du din drage.
Vi har nydt hvert minut.